PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
- Dobrý večer. - Dobrý večer.
Terrace House je show se šesti cizinci, kteří žijí společně
a my sledujeme jejich chování.
Připravili jsme krásný dům a auta.
- Neexistuje žádný scénář. - Ano.
V poslední epizodě...
Kenny požádal Haruku, aby si s ním šla promluvit na střechu.
Myslel jsem, že bude správné,
abych byl naprosto upřímný.
Není to má konečná odpověď.
V podstatě odvolal to, co předtím řekl.
Proč to udělal?
- O co mu jde? - Proč to dělá?
Snaží se ji udržet jako pojistku.
Ujišťuje se, že obě ženy stále připadají v úvahu.
Minulý týden proběhla Kennyho narozeninová oslava.
- Ano. - Risako s ním probrala pár věcí.
Jak to šlo s Harukou?
Onehdy jste spolu mluvili, že?
Myslím, že po našem druhém rozhovoru se to zlepšilo.
- Překroutil detaily. - Ano.
Nezmínil, že Haruka je stále ve hře.
To nezmínil.
Ruka a Kaori šli na rande.
- Bylo to fantastické. - Skvělé.
- Bavili se. - To je dobře.
- Šli nakoupit „umělecké pomůcky“. - Ano.
A Ruka ji vzal do restaurace s tamago kake, aby jí poděkoval...
Rýže s vejcem po „uměleckých pomůckách“?
- To udělal záměrně. - Aha.
Kombinování aktivit mu jde.
Je docela drzý.
Tvůj důvtip mě fascinuje.
Jakým hrdinou by ses chtěl stát?
Mým idolem je Spider-Man.
Tím bych byl nejradši.
Myslel jsi to tak, že by ses chtěl doslova stát postavou od Marvelu?
Přesně tak.
A naplánovali si, že zajdou na drink.
Stále ho vnímá jako dítě.
- Zaplatila. - I když ji chtěl pozvat.
Nenechala ho zaplatit za tu večeři.
Byl z toho potom opravdu zklamaný.
Stále mě vidí jako malého bratra. Takový mám z toho pocit.
Přemýšlím, zda ho někdy budu vnímat jako muže.
Nevím.
Pokud to tak zůstane, dost o tom pochybuju.
Jako poslední jsme viděli scénu ze Zara Home.
Risako a Kenny koupili věci na střechu.
Myslel jsem, že to má být pro všechny, ale ne.
- Uspořádali si večírek. - A otevřeli si láhev vína.
- Ano. - Nálada byla skvělá.
Seděli společně v houpací síti nalepení na sebe.
- Dokonce... - Risako mu naznačovala,
ale Kenny odpovídal jen: „Aha."
V mých očích to vypadalo tak, že jsi kontroloval,
zda je v pořádku.
Předpokládám, že jsi chtěl zachovat přátelství.
Dalo mi to naději, že jsi ten, za koho jsem tě měla.
Chtěla jsem si s tebou promluvit dřív než ty s ní.
Máš pravdu.
Chápu to. Takto vyjadřuješ laskavost.
Ano, to je pravda.
Na začátku chtěl Kenny upřímný vztah.
- Když poprvé přišel. - Holky si to pamatují.
- Co tím myslel? - Není upřímný.
- Ani trochu. - Ne, to není.
Chce uspokojit své fanoušky.
Ano, předpokládáme, že to tak je.
Jakmile však dá jasnou odpověď, propagace jeho skupiny skončí.
To je má teorie.
- Souhlasím. - Díky za podporu.
Takže co...
- Kdy se ti dva tak sblížili? - Kdo ví?
Jsou jako mistr a učedník.
- Velmi se sblížili. - Ale...
to, co Kenny dělá, mu nebude hrát do karet.
Vlastně tím snižuje svou oblíbenost.
- Ano. - Je to tak matoucí.
Nechápe, jaký dopad budou mít jeho činy.
Myslí si, že vypadá hustě.
Ale měl by se rozhodnout.
Mé city povadnou
pokud nepřevezme iniciativu a nedá najevo svůj zájem.
To je nevyhnutelný výsledek, že?
Uvidíme, na koho se Risako teď zaměří.
Líbí se jí někdo jiný?
Došlo k docela náhlé změně, když ztratila zájem o Ruku,
ale zpočátku se chovala, jako by do něj byla zblázněná.
- Bylo to nečekané. - Přišlo mi, že jsem zmeškala díl.
- Že? Já taky. - Stále by se něco mohlo stát.
11. TÝDEN
BROKOLICOVÉ TĚSTOVINY, MODEL CARBONARA
Už jsi pozval Kaori?
- Kam? - Kamkoliv.
Neměl jsi to v plánu?
Ano, chceme zajít na drink.
- Na drink? - Jo.
A co ty?
- Já? - Ano.
Mluvila jsem s Kennym, že bychom se šli projet na pláž.
- Tak by ses ho měla jít zeptat. - Na co?
- Zeptat se, kdy má čas. - Nechci už nikoho zvát na rande.
Proč?
- Protože... - Ano?
...se mi líbí iniciativní muži, kteří dokáží pozvat mě.
- Aha. - Jo.
Takže to nechávám být.
Budeš čekat?
Ano a pokud nic neřekne nebo neudělá, posunu se prostě dál.
Chápu.
- Vítej doma. - I ty.
Jsem doma. Kde jsi byl, Shohei?
Hrál jsem v pokoji videohry.
- Aha. - Jo.
- Už jsi jedl? - Co vaříš?
Těstoviny s rajčatovou omáčkou.
Jsou mražené?
- Ne. - Tak co to děláš?
Tímto způsobem je znovu zavodňuji.
- To jde? - Chci to mít rychleji.
Ty sušené těstoviny jsou namočené již od rána.
Neměla jsem zpočátku tušení, co to dělá. Ale on asi jo.
- Páni! - Vypadá to tak dobře.
- Dobrou chuť. - Dobrou chuť.
Podívej na to.
Výborné!
- Že? - Je to dobré?
Ty nudle jsou perfektní.
Paráda.
- Jsi génius. Věděla jsem to. - Šílené.
- Jsi skvělý kuchař. - Výborné.
Už jsi ji pozval ven?
Pozvu ji co nejdříve.
- Nebyla dobrá příležitost? - No...
Ještě jsem to prostě neudělal. Čekám na správný okamžik.
Načasování těchto věcí může být ošemetné.
Přemýšlel jsi už o své vysněné práci pro Marvel?
Poslední dobou...
Chtěla jsem vědět, zda to skutečně myslí vážně.
Nyní se mi v hlavě honí příliš mnoho myšlenek.
Ještě nevím.
Nejsem si jistý, kde bych měl začít.
Co tě v poslední době zajímá nejvíc?
Vím, že bych nechtěl dělat kaskadéra.
Ale chceš být před kamerami?
- Jo, až budu hrdina... - Jako Robert Downey Jr.?
- Ano. - To je extrémní příklad.
- Nebo Tom Holland. - Chceš hrát?
Jo.
Obdivuju je a chtěl bych kráčet v jejich šlépějích.
Chceš si zahrát ve filmu od Marvelu?
Řekl jsi, že chceš být hrdina,
že chceš být bohatý nebo tak něco.
Dokonce i s tvým Marvelovským snem, mám pocit, že hodně měníš názory.
- Někdy si říkám: „Cože?“ - Jasně.
- Já vím, máš pravdu. - Chápu, jak se cítíš.
Je těžké na to přijít.
Když teď lidé slyší, jak řekneš:
„Chci si zahrát ve filmu od Marvelu“, nevíme, jestli to myslíš vážně.
Neříkáme, že to je nerealistické nebo nemožné.
Ano. Je snadné něco říct,
- ale je mnohem těžší to dodržet. - Ano.
Možná bys mohl absolvovat kurzy herectví nebo angličtiny.
Něco, co by ti pomohlo uskutečnit svůj sen.
Máš pravdu.
Já osobně si nemyslím, že musíš o svém prvním kroku tolik přemýšlet.
- Pokud se ti to nezdá správné... - Ale musel bys
umět anglicky a samozřejmě studovat herectví.
Na to přijde každý.
Mluvím o dětských krůčcích.
Například, jsi dostatečně motivovaný, abys začal studovat angličtinu,
pak letět do Ameriky a studovat tam herectví a angličtinu?
A dostat se do bodu, kdy bys mohl jít na konkurz?
Dokážeš si představit, že bys tohle všechno podstoupil?
Jak přesně chceš dosáhnout svého snu?
Promiň, nechtěla jsem, aby to znělo jako pracovní pohovor.
Chápu to. Jsou to všechno těžké otázky.
- Prostě tě chceme podpořit. - Chápu, že se možná cítíš ztracený,
ale nechceme, abys to vzdal.
- Jsem jako rodič. - Já...
Takhle se alespoň já cítím.
Asi ještě nevíš, jestli je Marvel tvůj skutečný sen.
Já osobně lituji
těch tří let, kdy jsem pracovala v korporátu.
Někdy si říkám, že bych byla dále, kdybych ty tři roky věnovala kreslení.
Bylo to velmi těžké rozhodnutí, ale tak moc mě přitahovalo umění,
že dát výpověď mi přišlo jako nejlepší rozhodnutí.
Bez té zkušenosti bych nedocenila mou současnou práci.
Když vidím, jak se nedokážeš rozhodnout,
mám chuť říct: „Jsi tak mladý, prostě něco zkus!“
Chtěl by ses zúčastnit toho semináře, na který jdeme se Shoheiem?
- Myslím, že je ještě příliš brzy. - Měl bys to zkusit.
- Zkus to! - Možná by ses mohl dívat?
- Mohl bych se jen dívat? - Měl bys to zkusit.
To přesně máme na mysli. Měl bys zkoušet nové věci.
- Má pravdu. - Přesně.
- Jinak... - Asi ano.
- Haruka má pravdu. - Ano...
Možná si myslíš, že můžeš...
dosáhnout úspěchu bez tvrdé dřiny.
Také by se mi líbilo, kdyby to tak bylo, ale takhle to nefunguje.
Bez výzev nemůžeme růst. Takovým způsobem úspěchu nikdo nedosáhne.
Nikdy to není snadné.
Mám opici.
- Mám opici. - Opravdu?
- Připravuješ se na svou roli? - Ano.
- Musím se připravit. - To je skvělé.
VIRGIN CONCERTO
Takže...
- Ohledně včerejška... - Ano?
Byl jsem na střeše s Risako.
Ano, vzpomínám si.
Pak jsem zapomněl na to, co jsem skutečně chtěl.
Co tím myslíš?
Nálada byla skvělá.
Ale něco...
- Ano? - ...mě celou dobu drželo zpátky.
Myslím si...
že je zvláštní, že jste se alespoň nepolíbili.
Ani jste to nezkusili.
Ne že bys měl očekávat potíže,
ale v určitém bodě bys prostě měl do toho jít,
bez ohledu na to, co se stane potom.
V opačném případě ve vztahu nikam nepokročíš.
No, asi...
udělat první krok musí chlap.
Moc toho neřekla,
ale zhruba mi popsala, co se na té střeše dělo.
Vážně?
Zmínila,
že od toho očekávala trochu víc.
Nebylo by zvláštní, pokud bych něco udělal?
Byla připravená.
- Očekávala to. - Opravdu?
KAORI WATANABEOVÁ ILUSTRÁTORKA
HEREC
HARUKA OKUYAMAOVÁ HEREČKA
MUZIKANT
RISAKO TANABEOVÁ FITNESS TRENÉRKA
ZAMĚSTNANEC V OBCHODĚ NA ČÁSTEČNÝ ÚVAZEK
TERRACE HOUSE: TOKIO 2019-2020
- Jde to dobře? - Ano.
Fajn.
- Už to mám připravené. Nechám to tady. - Dobře.
Kde ses naučil, jak připravit zelené kari?
Je to jedno z mých oblíbených jídel.
- Oblíbených? - Ano.
- Vařím to docela často. - Ale podívejme!
- Jsem samouk. - Bezva.
Vypadá to dobře.
- Tohle všechno jsi měl v pokoji? - Ano.
Páni.
Vypadá to skvěle!
- Dobrou chuť. - Dobrou chuť.
Je to velmi ostré.
- Opravdu? - Ano.
- Tak rychle tě to začalo pálit? - Ale je to výborné.
- Půjdu se převléct. Je příliš horko. - Dobře.
S kým poslední dobou trávíš nejvíc času, Ruko?
Přemýšlím...
Je těžké utvořit si vztah, že ano? Všimla jsem si...
že hned po probuzení jdeš do práce a když se vrátíš, jdeš si znovu lehnout.
Opravdu?
Poslední dobou se mi zdá, že nejsi ve své kůži.
- Jsem doma. - Vítej doma!
- Kdy naposled... dlouho jsme se neviděly. - Nápodobně.
- Rád tě vidím. - Jak jste se měli?
- Kenny všem uvařil zelené kari. - Bezva!
Jsi opilá?
Ano, trochu jsem pila.
- Na té akci v práci? - Ne.
No...
v poslední době mám to štěstí, že dostávám spoustu pracovních nabídek.
Začínám být populární.
- Máš nějaké problémy v práci? - To ne.
Přemýšlím, jestli jsem si to zasloužila díky svému talentu.
Zašli jsme s kamarády na skleničku a já se jim svěřila.
- Aha. - Jo.
- U toho je třeba mít v sobě pár drinků. - To ano.
- Na to je těžké odpovědět. - To je.
Studovala jsem produktový design, takže ať jsme měli talent nebo ne,
většina z nás si našla práci buď na volné noze nebo ve firmě hned po škole.
V mém případě...
jsem vždy cítila potřebu vrátit rodičům peníze,
které utratili za mé vzdělání.
Aha.
Začala jsme pracovat v korporátu, protože jsem chtěla vrátit rodičům peníze.
Mrzelo mě, že jsem nešla za svou vášní.
Všichni kolem se nechali vést inspirací,
ale já byla motivována jen penězi.
Takže jsi chodila na uměleckou školu?
Studovala jsem produktový design,
takže na škole jsem moc nekreslila.
Produktový?
V podstatě průmyslový design.
Na dlouhou dobu jsem ztratila kontakt se svým univerzitním profesorem.
Ale včera jsem se konečně rozhodla poslat mu email.
Řekla jsem mu, že můj talent neodpovídá
práci, kterou dostávám a že nevím, kam směřuji.
Obdržela jsem... brutálně upřímnou odpověď.
Jak to?
- Kritizoval tě? - To se nedá říct,
spíše mi upřímně řekl, co si myslí, protože mu na mně záleží.
Cítila jsem se jako podvodnice, že jsem nechodila na uměleckou školu.
Nejsem v kreslení až tak dobrá...
Vlastně jsem se dostala tam, kde jsem, jen díky štěstí.
Zdá se, že lidi více zajímá můj životopis než můj talent.
Je pro mě čím dál tím těžší to přijmout.
Cítím, že má popularita roste.
V poslední době dostávám nabídky na interview.
Ano...
Ale je spousta umělců, kteří jsou mnohem talentovanější než já.
Nejsem si jistá, kam bych měla dál směřovat.
Ale...
z mého úhlu pohledu,
když vidím tvou práci, velmi ji obdivuji.
I Ruka zmínil, jak moc tě respektuje.
Děláš vážně skvělé věci.
Ale já nemůžu...
Jak to říct?
Nemůžu...
Je tu něco, co...
Jedna z věcí, kterou můj profesor zmínil,
že jsem měla štěstí, že jsem se dostala až sem.
Mám pocit, že jsem byla domýšlivá.
Podařilo se mi najít spoustu pracovních příležitostí.
A myslela jsem si, že to je v pořádku.
Pracovala jsem tvrdě, abych se stala uznávanou ilustrátorkou.
Ale profesionální umělec si o mně musí myslet, že jsem arogantní.
- Aha. - Jo.
Odpověď tvého profesora byla tak krutá?
Co bylo tak tvrdé?
Nějakou dobu jsem se tomu vyhýbala.
- Aha. - Té konverzaci?
Ano. Udržovala jsem si odstup.
Ale jakmile jsem řekla, že chci slyšet upřímný názor,
můj profesor mi ho dal,
a díky tomu jsem si uvědomila, že mé schopnosti...
jsou mizerné.
Řekl, že se vážně obával o mou budoucnost, když jsem začínala.
V určitý moment jsem si uvědomila, že takto působím na lidi,
ale když jsem slyšela jeho názor, moc mě to zasáhlo.
Chceme se o tom osobně ještě pobavit.
Bude to pro mě dobrá příležitost, jak si nastavit své cíle
a směr, kam se má moje kariéra ubírat dál.
O tomhle teď přemýšlím.
Takže i ty máš takové starosti?
Asi poprvé.
- Opravdu? - Vlastně ne poprvé, ale...
Předstírala jsem, že tyto názory neslyším.
- Omlouvám se, že tak řečním. - Zbytečně se strachuješ.
Celkově vzato jsi vážně super.
- Prostě pokračuj v kreslení. - Díky.
Možná máš pravdu.
Jak jdou přípravy na tvou výstavu?
Docela dobře.
- Ne skvěle? - Je to v pohodě. Zvládnu to do července.
Myslím si, že jsi úžasná.
Ale těším se, jak se ti bude dařit v budoucnu.
- Souhlasím. - Dám do toho všechno.
Ano.
Jak rozkošné!
- Ruka odpověděl mnohem lépe. - Souhlasím.
- Ruka je nejlepší. - Máš pravdu.
Jeho reakce byla mnohem vhodnější.
- Byl nejlepší. - Vedl si dobře.
- Ruka je nejlepší! - Že?
Uznal, že má potenciál do budoucna.
To řekl dobře.
To byla dobrá odpověď. Na druhou stranu Kenny...
Copak nemá žádné city?
Vracel se k tomu, co řekl její profesor.
A také ta scéna se Shoheiem,
kde opakoval věci, které mu řekla Risako...
- Byl Kenny upřímný? - To opravdu pochybuji.
Při té scéně měl vypadat dobře, že Schochane?
- Přesně. - Na chvíli
jsme možná zahlédli jeho skutečné city.
- Nebylo to přesvědčivé. - Nevím, co si o něm myslet.
Vypadalo to, že by se mohl změnit, ale nic se nestalo.
- Je pořád stejný. - Ano.
- Měl lepší momenty. - Není iniciativní.
Vůbec neprojevuje své emoce.
- Souhlasím. - Je odměřený.
Kaori skutečně dala najevo, co ji trápí.
Odpověděl jí naprosto neempaticky.
- Proč? - Nelíbilo se mi to.
Tvé staré já by s tím, co řekla, jen těžko sympatizovalo.
Řekl jsi: „Podle tónu té konverzace
říkala tohle
a měl odpovědět takhle. Jeho reakce byla hrozná.“
- Pravda. - Něco je jinak.
To manželství se na mně podepisuje.
To byl dobrý postřeh.
Vysvětlil emoce z perspektivy ženatého muže.
Tohle celou dobu skrýváš?
Lidé naráz nezjistí, jak komunikovat a jak se chovat ve vztahu
jen proto, že se oženili.
- Celou tu dobu tohle skrýváš? - Vůbec ne.
- Tohle je nová změna? - Prostě na to nyní pohlížím jinak.
Naráz ses zbavil svých starých způsobů?
Možná ano. Začínám vidět svět jinak.
Aha...
- Chodíš na doučování? - Vážně?
Nyní mám úspěch jak v lásce, tak v mimoškolních aktivitách.
Měl bys udělat reklamu svému učiteli.
Situace je přesně taková, jak jsi řekl. Naprosto souhlasím.
Říct: „Nedělej si s tím starosti“ v tomto případě nebylo zrovna vhodné.
- Přesně. - Špatná odpověď.
To nebyla správná odpověď.
Je nepříjemné dostat v takovéto situaci takovouhle odpověď.
Když osoba, které jste se svěřili, prostě řekne, že vše bude v pohodě.
„Tím by ses neměla vůbec znepokojovat, Torichan.
Prostě něco sněz.“
V tu chvíli bych tu osobu měla chuť zabít.
S tím mám spoustu zkušeností.
Byla bych smutná, kdybych se se svými city svěřila někomu tak povrchnímu.
Litovala bych, že jsem se mu svěřila.
- Přesně. - Já taky.
Kdyby alespoň projevil špetku podpory nebo nesouhlasu.
- Ruka byl skvělý. - Vedl si dobře.
Byla to pro něj typická odpověď. Nebyla založená na logice,
ale bylo jasně cítit, že mu na ní záleží. To ji muselo povzbudit.
I když sám byl ve stejné situaci...
Ale Marvel?
- Jo... - Chce hrát v Marvelovce?
Na to už může být pro něj příliš pozdě.
Je mu jen 20.
- Nechte mu jeho sny. - Komu tím ubližuje? Přesně.
Do tří let na něco přijde.
- Přesně. - Nechme ho žít.
Musel by na tom začít pracovat okamžitě, ale...
- To je v pořádku. - Alespoň má nějaký sen. To je skvělé.
Přesně. Je mu jen 20.
Kennyho fasáda se bortí. Jak slastné!
Opravdu doufám, že Kenny se začne chovat upřímněji.
- Není jasné, o co mu vlastně jde. - To je pravda.
Možná prostě jen není dobrý posluchač.
- No... - To by mě také zajímalo.
- To může být pravda. - Byl trochu opilý.
Podle jeho reakce bych skoro řekla, že neposlouchal.
Nevím, jak připravit okonomiyaki.
Můžeš na to prostě něco hodit...
- Můžu si vzít? - To je nagojský způsob?
Nic takového. Prostě běžný způsob.
Řekla jsem Kennymu, aby přinesl olej.
Jíme teprve první várku. To je v pořádku.
Všechno v pohodě?
- A potom... - Obrátíš to dohromady?
- Nebo ne? - Počkej chvíli.
Bude to lítat všude kolem.
- Vypadá to skvěle. - Ano, dobrá práce.
Oddechla jsem si.
Skvělá práce. Vypadá to moc dobře.
- Jsem doma. - Vítej doma.
Počkat...
- Ahoj. - No teda!
Vážně?
- Dobrou chuť. - Dobrou chuť.
Dobrou chuť.
Mňam.
Moc dobré.
- Ano, je to dobré. - Měl jsem si to vyfotit.
Chutná to skvěle.
- Výborné. - Ano, moc dobré.
Čí to byl nápad?
- Shoheiův. - Dobrý nápad.
Chtěl jsem něco na začátek bazénové sezóny.
- Bazénové sezóny? - Oslava před sezónou.
- Hezký. - Ano.
- Půjdu se převléct. - Je horko, že?
- Převleču si i tričko. - V tom dlouhém rukávu asi odpadnu.
Ruka byl velmi zklamaný. Už jsem ti o tom řekl?
- Kvůli čemu? - Proč?
Chtěl tě pozvat na večeři.
- To chápu, ale... - Možná příště.
Příště...
Až když dospěje.
- Cože? - Že ano?
- Cože? - Je na mě příliš dětinský.
Nesouhlasíš?
Má určité dětinské způsoby chování.
- Ale přesto... - Není to o jeho věku.
Není to proto, že je mladší než já.
- Ale má práci, ne? - Sám si vydělává na živobytí.
- Více než já... - Ale nemá dospělé názory,
například: „Nejsem si jistý, zda mám skončit s brigádou
a jít si naplno za svým snem.“ Nebo...
Nevadí, že se ještě nerozhodl, jakou cestou se chce vydat.
Ale nezdá se mi, že by vážně přemýšlel o své budoucnosti.
Jeho pohled na život je nedospělý.
Když mě někdo takový pozve na večeři...
- Příčí se ti to? - To ne, ale...
Když slyším, jak mluví o svém ideálním já,
mám pocit, že chce za každou cenu před ostatními vypadat dobře.
To mi není zrovna sympatické.
Byla bych raději, kdyby něco zkusil, i kdyby selhal.
- Kdybych viděla... - To by bylo lepší?
...že se snaží na něco přijít,
i když neví, kam míří.
- S tím bych souhlasila. - Ano.
Nerozumí tomu, co znamená stát se „hustým“ člověkem.
- To je trochu... - Velmi nedospělé.
Chápu.
Život není takhle jednoduchý.
- Chtěla bych vidět více zápalu. - Ano.
Půjdeme to uklidit?
- Pila jsi? - Docela dost.
Takže k tomu, o čem jsi mluvila včera...
Došla jsi k nějakému závěru?
Vstřebala jsi své myšlenky?
Jestli jsem je vstřebala? Ani ne.
Pojďme si o tom promluvit.
- Fajn. Chce se ti? - Ano.
Zaprvé,
proč jsi kontaktovala svého profesora?
Měla jsem velkou radost, že se mi podařilo získat tu zakázku u Beams.
- Pak... - To je skvělé.
Ano. Ale jak jsem v té zakázce pokračovala,
byly tam dva designy, které jsem měla udělat
- a na každý z nich bude jen 50 kusů. - Opravdu?
Napadlo mě: „Jen 50?“
Mnoho umělců, které obdivuji, pracovali na tričkách pro Beams.
Myslela jsem si, že jsem dosáhla milníku.
Myslela jsem si, že konečně začnu dostávat typy zakázek, které chci.
Ale nyní, když je mám...
Skoro jako by nedůvěřovali mým schopnostem a nechtěli do mě moc investovat.
Doteď jsem pracovala na tom, co mě baví
a co je mi blízké.
Nemyslela jsem, že mi půjde o peníze nebo popularitu.
Ale po této zakázce jsem si uvědomila, že tyto věci mé rozhodování ovlivňují.
- Jsou pro mě podstatné. - Rozumím.
Cítím se naivně, že jsem měla o sobě tak vysoké mínění.
- A proto ses mu ozvala? - Ano.
Ale i to bylo drsné.
Slyšet, že toho moc neumím.
Budeš v pohodě. Daří se ti skvěle.
Opravdu.
Obdivuji, jak se ti daří udržet si
- svůj obraz na veřejnosti. - Opravdu?
To, jak se chovám?
Nahráváš neustále na Instagram kresby a fotografie
kvůli fanouškům.
Myslím, že v tomto ohledu kladeš důraz na detail
a velmi dobře umíš vytvořit profil, který imponuje tvým fanouškům.
To je pravda. Což mi připomnělo něco, co jsem chtěl zmínit.
Někdy o sobě člověk začne pochybovat.
Pokud k tomu dojde
a nemůžeš se z toho vyhrabat,
myslím, že by ses mohla zaměřit na vytváření umění pro své fanoušky.
To by tě mohlo povznést.
Nemyslím si, že by tvé schopnosti nebyly dostačující.
Samozřejmě, je dobré mít základy. Měl bych usilovně cvičit na kytaru.
Cvičit je samozřejmě důležité.
Nemyslím si, že tohle fanoušky až tak zajímá.
Já nevím. Asi...
se v tomhle lišíme.
Osobně si nemyslím, že je čestné
tvořit pouze věci, které se líbí mým fanouškům.
- Možná to vyznělo tvrdě. - Vůbec ne.
Podobně jako Shohei, chci tvořit pouze věci, které mě zajímají.
Ale poté, co jsem si všimla vlastní reakce u té zakázky pro Beams,
začínám pochybovat o tom, kým vlastně jsem.
- Kým jsi? Myslíš svůj umělecký styl? - No...
Ano, nejsem si jistá, zda netvořím
jen to, co si myslím, že se bude líbit ostatním.
Možná nejsem věrná své vlastní umělecké filozofii.
Teď jsem ilustrátorka,
ale chtěla bych malovat na velká plátna a prodávat je.
A protože vím, kam bych to chtěla dotáhnout,
musím změnit svůj přístup.
To je mi po těchto nedávných událostech jasné.
WASEDA, TOKIO
PLANEAR, WASEDA
Přichází Matsuzaki.
- Ahoj! - Zdravím. Těším se na naši spolupráci.
Díky za pozvání.
Prosím, dovolte mi vám představit našeho herce.
Tohle je Shohei Matsuzaki, který bude hrát mladšího zaměstnance.
- Díky za pozvání. - Rádi vás tu máme.
Díky za pozvání.
- Začněme. - Dobře.
Spodní prádlo si nechte.
- Fajn. - Podržím vám to.
NAO FUJIKAWAOVÁ HEREČKA
- Dobře. Tak začněme. - Připraveni? Fajn.
Musíš dát najevo své touhy.
Chci s tebou spát.
Rozumíš?
Vím, že mi budeš rozumět, Nao.
- Rozumím. - Já...
Cítíš se dobře, že?
Střih.
- Jaké to bylo? - Dobré.
- Dobrý záběr? - Ano.
Budeme pokračovat od té líbací scény.
- Dobře. - Přines mi podložku.
- Podložku, prosím. - Další scéna.
Úplněk jsem už dlouho neviděla.
- Není to skvělé? - Jo.
- Poslední dobou stále prší. - Ano.
Už dlouho jsem tu nebyla.
Má být teď čtyři dny slunečno.
- Ode dneška? Vážně? - Ano.
Nechtěl bys jít ven?
- Ano. - Zajděme někam.
- Chtěl jsem tě pozvat ven. - Opravdu?
- Chtěla bys zajít na večeři? - Jsem pro cokoliv.
Všimla jsem si...
že vždy sedíš na téhle straně, když mluvíme nebo když jsi v domě.
Máš pravdu.
Také jsem si všimla, že máš na sobě vždy to stejné oblečení, co nosíš doma.
Převlečeme se a zajdeme někam?
Převléct se? Co tím myslíš?
- Oblečme si něco elegantního. - Vážně?
Paráda! To zní dobře.
- Najdu něco. - Dobře.
Máš někdy depku, Kenny?
- Samozřejmě. - Opravdu?
Když myslím na budoucnost, přepadají mě obavy.
Zdá se, že všichni mají s něčím starosti. Dokonce i Ruka.
Chce zapůsobit na lidi.
Nechce, aby lidé říkali, že je roztomilý.
Nechce, abychom se na něj dívali jako na malého bratra.
Takže my oba... o tomhle jsem se bavila zatím jen s Kaori.
Kaori ani neví, jak se s ním má bavit.
Aha.
Ruka se probudí a hned potom odejde do práce.
- Je to tak, že? - Ano.
Musí vstát dřív, pokud se s ní chce bavit.
Neměl by jen tak čekat na příležitost.
I já jsem mu to řekla.
Myslím, že to je skvělá rada.
Ale říká, že je moc ospalý.
- Říkám si: „To je vše?“ - Vážně?
Jsem smutná, když vidím, jak je sklíčený.
To ano.
Měl by sis s ním promluvit.
- Dobrý nápad. - Obzvláště o...
tom, o čem se bavili s Kaori.
Zajímalo by mě, zda se na té střeše mazlí.
- Stále jsou tam? - Možná už šli dolů, já nevím.
Ještě se nevrátili.
- Na střeše... - Už je to nějaká doba, že?
- Ano. - Už tam jsou dlouho.
Dáte si těstoviny?
- Díky, nechci. - Ani ty si nedáš?
Ruko, bavila jsem se s Kennym a přišla řeč na tebe.
Ale ne!
Mohli bychom si promluvit jen my tři?
- Zatímco budeš jíst? Může být? - Ano.
Pojďme do herny,
- jakmile budou ty těstoviny hotové. - Dobře.
- Dlouho jsem tu nebyl. - Že?
Všiml jsem si, že poslední dobou jaksi nejsi ve své kůži.
Myslíš?
Co tě trápí?
Nevím, co si počít.
Chtěl bych mít nějaké cíle.
Například pracovat pro Marvel nebo tak něco.
Chtěl bych se stát hercem.
Jsem netrpělivý.
Rád bych našel to, co chci dělat.
Přemýšlím, jestli mám i jiné možnosti.
Máš.
- Máš. - Máš spoustu možností.
Ale budeš možná muset vynaložit větší úsilí, abys je prozkoumal.
Řekl jsi Haruce a Kaori, aby s tebou nejednaly jako s dítětem.
Nedělají to proto, že by chtěly.
Spíš reagují na to, jak se chováš.
Dá se říct, že se ti přizpůsobují.
„Jak se máš, Ruko? Jak to jde v práci?“
„Dal by sis něco k jídlu?“ a tak.
Nelíbilo by se mi, kdyby se mnou někdo tak jednal.
Ale ty jsi to přijal, takže s tebou dále tak jednají.
Řekl jsi, že chceš být obdivován,
takže nevím, proč jim toleruješ, aby s tebou jednali jako s dítětem.
Pokud se ti to nelíbí,
tak to můžeš změnit.
Tohle je můj názor.
Musíš jim ukázat, že jsi dospělý.
- Je to těžké vysvětlit. Chápeš mě? - Nejsem si jistý.
Kenny!
- Prosím, řekni něco. - No...
Také jsem se v tom trochu ztratil.
„Čím chceš být, Ruko?“
„Chceš se stát hercem, Ruko?“
„Co kdybych tě vzala na seminář?“
Myslí si, že jsi bezradný.
Myslí si, že ví, co bys měl udělat.
A ty vždycky odpovíš: „To zní dobře. Máš pravdu.“
Chtěla bych, aby se mnou jednaly jako s rovným.
S rovným?
- Jako rovnocennou osobu? - No, jako...
Myslím, že jsou v životě mnohem dále než já.
Pracuji jen na částečný úvazek.
Tak jsem to nemyslela.
Šel jsi na rande s Kaori, že?
Na základě toho
Kaori řekla, že tě vidí jen jako malého bratra.
- To řekla po tom rande? - Ano.
Požádal jsi ji, aby s tebou nejednala jako s malým bratrem.
Ale nezdá se mi, že se snažíš, abys byl vnímán jako potenciální partner.
Rozhodně ne dost.
Nemyslím si, že holky říkají tyhle věci
jen kvůli úrovni tvého pracovního života.
Je to kvůli tomu, jak se prezentuješ.
Chtěly by vidět větší vyspělost v tom,
jak se chováš v každodenním životě.
Opravdu působím tak moc jako mladší bratr?
Ani ne tak, že bys takovým dojmem působil,
jako spíše, že se moc spoléháš na ostatní.
- Moc se spoléhám na ostatní? - Ano.
Haruka mi řekla, že často kontroluje,
jestli jsi v daný den jedl. Nedávno na to přišla řeč.
Kaori dokonce zmínila, že si vyhledala jídla,
o kterých si myslela, že ti budou chutnat. Ale...
nepotřebuješ, aby tohle za tebe dělala.
Můžeš si připravit cokoliv, když budeš mít hlad.
Všichni mají pocit,
že ti musí pomoct, protože to sám nezvládneš.
Mohl bys zkusit vstávat dřív.
Takové drobnosti se hromadí
a díky nim působíš na ostatní nedospěle.
Chápu.
To zvládneš.
Bude to hračka.
- Cítím se docela... mizerně. - Proč?
Někdy mám pocit, že jsem příliš upřímná.
Oceňuji...
že jste mi...
všechny tyto věci vysvětlili.
- Bylo to moc složité? - Pár věcí mě zmátlo.
Jo, to chápu.
- Dobré ráno. - Dobré ráno.
Zdá se... že tam něco staví.
Ano, všiml jsem si.
Vypadá to, že budeme mít novou verandu.
- Kde? - Slyšel jsem, že u předních dveří.
Dobré ráno.
- Ahoj, dobré ráno. - Dobré ráno.
- Ty tu bydlíš? - Ano.
Rád vás poznávám.
HISATO KOJIMA, MAJITEL
- Ruka Nishinoiri. - Kojima. Těší mě.
- Uděláme si přestávku? - Jasně, můžeme.
- Kolik ti je? - Je mi 20 let.
- Studuješ? - Ne, nechodím do školy.
- Pracuješ na částečný úvazek? - Ano.
Hezky.
Kolik je děvčatům v této sérii?
Jedné je 21,
další 24 a třetí 28.
Aha. Takže je to hezky v rovnováze.
Chovají se k tobě jako k dítěti?
Nesnáším, když se ke mně někdo chová jako k dítěti.
Snažím se, abych tak nepůsobil. Zdá se, že...
se moc spoléhám na všechny kolem mě.
Podívej, jaký je fešák.
- Ano, to je. - Závidím mu.
Musíš být velmi populární.
No... nejspíš asi jsem.
- Věděl jsem to. Jsi hodně oblíbený. - Z toho bys měl mít radost.
- Na tom však nezáleží. - Nezáleží?
Čeho chceš dosáhnout?
Chtěl jsem si vzít dva nebo tři roky,
abych přišel na to, co chci dělat.
Ale teď mám pocit, že musím rychle najít odpověď.
Dokud nejsi ženatý,
myslím, že je v pořádku zkoušet různé věci.
Jakmile se oženíš, budeš mít zodpovědnost.
Může to být trochu strašidelné, ale musíš to zkusit.
Měl bys vyzkoušet vše, co tě zaujme.
Můžeš si vybrat doslova cokoliv.
Má pravdu.
Rozumím.
Pokud to zkusíš teď a nevyjde to, nic se nestane.
- Myslíte? - Ano.
Dobře.
Tvé otázky ohledně toho, co chceš dělat v budoucnu
nebo jak se stát dospělým, kterého si budou lidé vážit,
tvůj postoj k tomu, jakým mužem chceš být... tohle nikdy neskončí.
O tomto nepřemýšlejí pouze 20letí.
Do dnešního dne přemýšlím,
jak by ze mě mohl do budoucna být hustej starej chlápek.
Velmi často na to myslím.
Lidé z tebe vycítí to,
- čemu uvnitř věříš. - Souhlasím.
Takže si musíš neustále předkládat výzvy, abys mohl růst,
- jak emočně, tak mentálně. - Máte pravdu.
Nelíbí se mi, kým jsem ve svém nitru.
Tak je to u všech.
Všichni mají svůj vnitřní boj.
Dokonce i lidé, kteří mají štěstí a mají vše,
se musejí nakonec sami se sebou vypořádat.
Nemůžeš se učit a posouvat se dopředu, pokud to nebudeš zkoušet a dělat chyby.
To je pravda.
- Podívej na ně. - Nejsou roztomilí?
Ti jsou krásní! Musím si je vygooglit.
- Co? „Letištní pes“? - Ty neznám.
Díky.
Jaké těstoviny vaříš?
Chci udělat těstoviny carbonara.
Co jsi do toho dal?
Vejce... proč?
Hej, Kaori, dal do toho vejce.
Kam? Připravuje vejce na tvrdo?
Ne, rozbil ho a dal ho do vody.
Jejda...
Je jako dítě, které poprvé vaří.
Máš zkušenosti s vařením?
Vaříš často?
- Ani ne. Vlastně vůbec. - Vaříš poprvé?
Vařím poprvé těstoviny.
- Hezky. - Dobrá zkušenost.
- Takhle... - Dospíváme.
Ne, že bych mohla kritizovat něčí vaření.
- Začíná to vypadat jako samgyeopsal. - Jo.
Kdyby k tomu přidal vývar consomné,
- možná by to byla polévka. - Těstovinová polévka.
To by šlo.
- Risako je dnes v Nagoji? - Je to hotové.
Je fajn, že jsi tam přidal něco zeleného.
- Brokolice se k tomu hodí. - To bych řekl.
Je to nedovařené? Jaké to je?
- Má to chuť? - Ano.
- Opravdu? - Zajímá mě, jak to chutná.
Vůbec nijak.
Omlouvám se, musím dodělat pár věcí.
Užijte si večeři.
Jdeš nahoru, profesorko?
Dnes musím odeslat pár věcí.
- Ať ti to vyjde. - Díky.
Ode dneška jsem se rozhodl, že se naučím lépe vařit.
- Budeš trénovat? - Ano.
To je dobře, protože když se vrátíš domů, není tu co jíst.
To je pravda a také si myslím, že není dobré,
když ti pořád někdo vaří.
To nevadí. Víme, že to neumíš.
Vynasnažím se.
Ačkoliv to dnes nevyšlo.
- Není to dobré? - Nemá to žádnou chuť.
Je to i tak neúspěch?
- Nemyslím si. - Dostanu záporné body, nebo žádné?
No...
Dám si nášup.
To bylo šokující.
- Šokující scéna. - Jen zírám.
- Šokující. - Chtěl udělat těstoviny.
Když rozbil to vejce, napadlo mě:
„Měl bys ho rozbít z menší výšky.“
Problém nebyl jen v tom detailu.
- Přesně. - Myslel jsem, že ho usmaží na pánvi.
A ještě se zeptal, jestli je to považováno za neúspěch.
To zní jako něco, co by napsal básník Mitsuo Aida.
„Když to nemá chuť, je to považováno za neúspěch?“
- V tomto případě byl prostě hloupý. - Možná v tom tkví krása.
Možná je to hloupé, ale chci vědět, jak to vejce vytáhl.
- Prostě... - Nalepilo se to na nudle.
Vylil to do dřezu společně s tou horkou vodou.
Zajímalo by mě, co si myslel,
- když to vejce mizelo v dřezu. - Přesně.
- Napadlo ho: „Moment...“ - Zábavné.
Tohle není zábavné, Torichan.
Tohle je prostě otřesné.
Haruka odpověděla,
jako by to vysvětlovala dítěti ve školce.
Mluvila pomalu a klidně.
Shohei by ho měl naučit vařit.
- Proč ho to nenaučí? - To by nemělo být nutné.
Jak už řekl předtím Schochan,
měl by si vyhledat recepty na internetu.
Měl by trochu víc používat mozek.
- Všichni ostatní s tím mají víc práce. - Vždy měl někoho,
- kdo to za něj dělal. - Ano. Potřebuje se učit.
Nechce, aby se na něj dívali jako na dítě,
ale oni ho tak prostě vnímají.
Zpočátku jsem si myslel, že jsou moc tvrdí.
- Ale i já bych takový byl. - Souhlasím.
Jde z ničeho začít pracovat pro Marvel?
- Je pochopitelné, že mají obavy. - Pravda.
Skoro jako by si myslel, že zazvoní na zvonek
a zeptá se pana Marvela, jestli by mu dal nějakou roli.
Začínám si myslet,
že když ho Haruka a Kaori poučovaly ohledně jeho kariéry,
nerozuměl jim.
- Taky si to myslím. - Nevypadal ustaraně,
jen přemýšlel, co mu to říkají.
Ale je dobře, že tu je.
Je to štěstí v neštěstí, že je v domě.
- Ale co se děje s Kennym? - Kenny je problém.
- Černá ovce. - O co mu jde?
Ptá se na detaily všech příběhů a poté prostě řekne:
„Budeš v pohodě.“
- Je velmi nepřesvědčivý. - Nikoho nepodpoří.
- Musí se konečně rozhoupat. - Měl by něco udělat.
Zdá se, že netuší, co říct.
Zatáhl Kaori zpátky do té konverzace
s tím, že jí pomůže její situaci vyřešit.
A nakonec jsme zjistili, že jí nemá co nabídnout.
- Máš pravdu. - A další věc je,
že nosí trička s logem své kapely až moc často.
- Pravda. Také jsem si toho všiml. - Máš pravdu.
Všiml jsem si toho, když byl na té střeše.
Chápu, že chce prostřednictvím této show propagovat svou kapelu.
To chápu, ale...
- ne takovýmto způsobem. - Přesně.
To se shoduje s dalšími výtkami, které k němu máme.
- Jsi tu jen kvůli sebepropagaci? - Přesně.
Chtěli bychom vidět upřímnou konverzaci, která nám ukáže, co vlastně chce,
ale začínám si myslet, že ji nikdy neuvidíme.
Ostatním spolubydlícím už to musí vrtat hlavou.
- To ano. - Myslím, že ano.
Veškerý respekt, který k němu měli jakožto k nejstaršímu, zmizí.
Vykašlou se na něj, pokud zjistí, že se na něj nemůžou spolehnout.
Obzvláště, když jsou dámy takto bystré.
To je pravda.
Nějak jsi pokročil ohledně svých cílů? Nebo stále přemýšlíš?
Myslím, že to je v pořádku.
Toto je poprvé, kdy se v tomto cítím pod tlakem.
Obdivuješ někoho?
Asi Ryomu Sakamota.
Co se ti na něm líbí?
Nebál se vypořádat se situací, o které věděl, že pro něj bude nebezpečná.
Ale stál si za svým
a hodně cestoval, aby pomohl komunitám se usmířit.
- Cože udělal? - Pomohl jim dojít k odpuštění. Nebo...
- Zapomněl jsem to. - Tak mi to řekneš jindy.
- Obdivuješ svého otce? - Ano.
Bylo mu jen 20 nebo 21, když jsem se narodil.
- Opravdu? - Ano...
Když se narodil můj bratr, začal sám podnikat.
- Dělá fasády na domech, že? - Dělá impregnace domů.
- Dělá různé... - Pro obytné domy?
Ano. Dělá také nátěry exteriérů.
Jednou, když jsme jeli v autě,
jsi zmínil, že nechceš být jako tvůj otec.
Na střední škole jsem otci chodil občas pomáhat.
Ale práce začínají velmi brzy
a je to těžká dřina už od rána.
Nechtěl bych to dělat.
Celý den musíš nosit helmu
a musíš mít omotaný takový divný ručník kolem hlavy.
Kdybys však pracoval pro Marvel, natáčení by začínalo také brzy ráno.
Musel bys vstávat ve čtyři ráno.
- Ale... - Byl bys dostatečně motivovaný?
To bych zvládl, protože by to bylo něco, co chci dělat.
Kdybys nebyl v tomto domě
a stále bys pracoval a žil svůj každodenní život,
nezvažoval bys věci, o kterých teď mluvíme.
- To je pravda. - Ano.
Jsem vděčný,
že tu jsem.
Chci z toho vytěžit maximum.
Tak do toho.
TERRACE HOUSE: TOKIO 2019-2020